Released on www.DanishBits.org
Nordafrika.
I Atlasbergen i Marocko-
- sitter magoter och fryser i iskalla cederträd.
Apornas förfäder flydde när en katastrof ödelade deras hemland.
De är fast i den här isolerade delen av Afrika-
- och kan inte återvända till landet längre söderut.
T.o.m. på den här snöiga platsen påminns de om varför de flydde.
Den afrikanska solens otyglade kraft.
Solens intensiva strålar ser till att snön smälter fort.
Smältvattnet borde väcka låglandet till liv.
Hundratals störtfloder rinner söderut.
Men var och en utplånas sakta men säkert.
Bara 300 km söder om bergen har floderna avdunstat helt.
Livet har bränts bort.
Det här var apokalypsen som magoterna flydde ifrån.
Den plötsliga och oundvikliga utbred- ningen av planetens största öken.
Sahara förvandlade Nordafrika.
I dag täcker den ett område lika stort som USA.
En tredjedel av den afrikanska kontinenten.
Det här är en av de varmaste platserna på jorden.
Den skoningslösa solen, en 15 miljarder grader varm kärnreaktor-
-har förintat allt liv i området.
Den orsakar fortfarande förödelse. En vindpust kan inleda en katastrof.
Nomader berättar att hela byar har slukats.
Kamelkaravaner har försvunnit, och människor har begravts i sina tält.
En sandstorm kan vara 1 500 km bred.
Det är ett mirakel om något överlever en sån här förödelse.
Den sahariska apokalypsen utplånade många djur-
- men vissa klamrar sig fast vid utkanterna av den stora öknen.
Det är väldigt torrt här. Vissa år regnar det inte alls.
En ensam grevyzebra.
Han väger nästan ett halvt ton-
- och klarar sig utan vatten i tre dygn.
Hans förfäder flydde också undan Saharas utbredning.
Marken är snårig och torr.
Men den här hingsten har gjort området till sitt revir.
Han har väntat i flera månader på besökare.
Kvinnliga besökare.
Om de gillar hans revir kanske de stannar ett tag.
Det är första gången på länge som han har chans att få para sig.
Han gör inte succé.
Hans besökare kanske letar efter en mer imponerande partner?
Han får fler dåliga nyheter.
En grupp unghingstar har följt efter stona.
Var och en är en rival.
Det är dags att skilja männen från pojkarna.
En efter en driver hingsten bort rivalerna.
Stona har sett dramat från första parkett.
Och hans tapperhet har inte gått obemärkt förbi.
Machofasonerna byts ut mot ömhet.
I de här trakterna måste man ta varje chans-
- vare sig det gäller föda, vatten eller fortplantning.
Grevyzebra-ston är ombytliga. Hjorden tänker vandra vidare.
Allihop.
Hingsten får kanske aldrig se stona igen, men ett kan bära hans föl.
I det här karga landskapet är det en riktig bedrift.
Solens kraft når inte långt under jord.
Till skillnad från ovan jord är tillvaron här mycket drägligare.
Här lever ett av jordens konstigaste däggdjur.
Det här är kalråttan.
De här sabeltandade korvarna skulle inte klara sig en dag i öknen.
Med filmtunnlar ser vi hur väl de anpassat sig till ett liv under jord.
De springer lika bra bakåt som framåt-
-så trånga utrymmen är inget problem.
De har tappat sin päls.
Och konstigast av allt, de lever i kolonier som termiter eller myror.
När arbetarna har grävt färdigt vilar de tillsammans.
Men av dem ser annorlunda ut än de andra.
Deras drottning.
Hon är dubbelt så tung som de andra, något hon gärna utnyttjar.
Hon är mor till alla arbetare i kolonin-
-och är nästan konstant dräktig.
Till och med nu har hon två dussin ungar i sin svullna mage.
Då och då uppfostras en i kullen på ett annorlunda sätt.
En dotter blir en prinsessa.
Hittills har hon åtnjutit en lat och privilegierad tillvaro-
-men inte länge till.
Hon måste fullfölja sitt öde.
Uppe på ytan överlever inte kalråttor särskilt länge.
Men en prinsessa riskerar allt för att hitta en partner.
Det brådskar.
Det ligger en lockande lukt i luften.
En förförande doft leder henne nedåt, till säkerheten.
Hon har spårat upp en partner.
Han är också ensam, och ivrig att starta en koloni i sin håla.
Två månader senare har prinsessan blivit drottning-
- och ett nytt terrorvälde har inletts.
Flyktingarna som lever i Nordafrikas utkanter är tuffa-
- men de skulle inte överleva i hjärtat av Sahara.
Men här i södra Nigeria förbereder sig några varelser på-
- att ta sig rakt över den stora öknens mitt.
Ladusvalor.
De har tillbringat vintern med att vila i en skog av elefantgräs.
Men nu är det dags att ge sig av...
för de två miljoner svalorna.
De är pyttesmå och väger omkring 20 gram.
Men resan till häckningsplatserna i Europa är nästan 5 000 km lång.
Framför dem ligger en enorm dödsfälla.
Sahara är för stort för att flyga runt-
- så svalorna har inget annat val än att flyga rakt över.
De måste vara skickliga navigatörer för att kunna korsa ödemarken.
Vildmarken når inte bara till horisonten-
- utan längre än man kan föreställa sig.
Det är en enorm vit fläck på kartan.
Mindre än en femtedel av Sahara består av sand.
Resten är sten och klippor som vinden eroderat.
Solen bränner inte bara landskapet, utan förvränger dess utseende.
Den heta luften som stiger uppåt-
-förvanskar landskapet i fjärran.
En reflektion av himlen skimrar i sanden som en hägring.
Solen är en illusionist.
Hägringen kan se ut som en sjö-
- som drar sig bakåt ju närmare man kommer.
Och kamelkaravanen som man tror är ens räddning-
- förvandlas till torra, förvridna akaciaträd.
För att ta sig över det här förvirrande landskapet-
- måste många svalor hitta riktigt vatten bland hägringarna.
Till och med i Sahara regnar det ibland-
- och växter kan överleva på det om de har anpassat sig.
En uttorkad boll av grenar reser sig ur sanden.
Om vinden är tillräckligt stark kan den förflytta sig.
Växten kan ha varit död i hundra år...
men dess namn antyder att allt inte är förlorat.
Det här är nämligen en uppståndelseväxt.
Här regnar det ibland bara en eller två gånger per år.
Men om man har letat i årtionden kanske det räcker.
Döda kvistar suger upp vätska och vecklar ut sig på bara några minuter.
Men uppståndelseväxten behöver ett mirakel till:
Det måste regna på kvistarna innan de torkar och viker ihop sig igen.
På bara några timmar skjuter skott upp.
På bara några veckor blommar de och bildar egna frön.
Innan de kan växa sig större dödar solen dem.
Men deras frön ligger och väntar på regnets återkomst-
-även om det dröjer 100 år.
Nordafrika har inte alltid varit så brutalt.
Överallt får man glimtar av hur här såg ut innan apokalypsen svepte fram.
I norr finns en skog med förstenade träd.
De är kvarlevor från en tid då nederbörden var rikligare.
Vita sediment i Saharas hjärta-
- är uttorkade rester av det som en gång var världens största sjö.
I öst minner förstörda städer om en tid av välstånd.
Och här i Libyen ligger Mesak Settafet.
Här finns hundratals bilder av djur uthuggna i klippväggarna.
Spöken från en grönare tid.
En kvarleva från det gamla Nordafrika finns fortfarande kvar.
Bou-Hedma i Tunisien bevattnas av regn från bergen.
Det är en del av den savann som en gång täckte Nordafrika.
Slätterna försvann när jordens bana ändrades och regnen drevs söderut-
- och på bara ett par hundra år tog Saharaöknen över Nordafrika.
Bevisen tyder på att det skedde för 6 000 år sen.
Ur ett evolutionsperspektiv är det kort tid-
- och livet har inte hunnit anpassa sig till den nya världen.
Blott ett fåtal tuffa specialister klarar av livet bland sanddynerna.
Kameler kallas ibland för öknens skepp-
- men precis som svalorna är de bara besökare här.
"Skeppen" kan korsa Sahara-
- men inte leva på de ogästvänligaste platserna.
De skulle inte överleva ensamma i öknen.
De är beroende av människor för att hitta oaser och källor.
Folksägner är fulla av karavaner som missat en källa med några 100 meter-
-och försvunnit.
Det här är Vita öknen i Egypten.
Landskapet är fullt av gigantiska kritpelare-
-som formats av otaliga sandstormar.
Den bländande vita ugnen är skållhet.
Här existerar i princip ingen föda.
Men en förbipasserande kamel har lämnat en gåva.
Lukten har lockat hit dyngbaggar från flera kilometers håll.
För dem är det manna från himlen.
En enda dyngboll skulle kunna räcka hela livet för den här honan.
Men hon har ett problem.
För att hålla den fräsch måste den grävas ner i fuktig jord-
-vilket inte är lätt att hitta.
Temperaturen har redan stigit med 15 grader.
Den här ödlan undviker den stekheta sanden.
Bara 30 cm ovanför markytan är det betydligt svalare.
Att flytta dyngbollen med bakbenen är snabbaste sättet att förflytta sig.
Men det finns en nackdel.
Man ser inte vart man går.
Katastrof. Hon har fastnat mellan två dyner.
Dyngbollen är dubbelt så tung som hon-
- men driften att rulla bollen är stark.
Nu är det 41 grader varmt, och hettan tar snart kål på henne.
Hennes överlevnadsinstinkt vinner över kärleken till dynga.
Stora delar av Sahara är obeboeliga-
- men det finns platser där det går att överleva.
Platser där det, som av en slump, finns vatten.
Waw an Namus är en utdöd vulkan.
Från rymden ser det ut som ett svart ärr i libyska Sahara.
Men här finns även andra färger som sällan skådas i en öken.
Blått och grönt.
Regn föll för tusentals år sen när Sahara grönskade-
-och trängde djupt ner i marken.
Här stiger vatten från den forntida reservoaren till ytan.
Dammarna ger oss en bild av hur Sahara såg ut förr.
Där det finns vatten i Nordafrika-
- kan kvarlevor från en regnrikare tid överleva.
Den här oasen får sitt vatten från en het vulkanisk källa.
En bit bort från det kokheta vattnet är det svalare och här lever fiskar.
Det här är tilapior.
Ynglen håller sig nära sin mamma-
- för det finns andra faror än det skållheta vattnet.
Speciellt på natten.
Krokodilerna är lömska.
Och tilapiorna ser nästan ingenting i mörkret.
De hoppar i panik för att undfly den annalkande jägaren.
Men honan kan inte överge sina yngel.
Krokodiler lurar man inte - de kan också hoppa!
När dagen gryr kan krokodilerna inte ta fisken på bar gärning längre-
-och kampen är tillfälligt över.
Fiskmamman har överlevt, men var är hennes ungar?
Alla har klarat sig.
De har tillbringat natten skyddade i hennes mun.
Striden fortsätter vid solnedgången. De har ingen annanstans att ta vägen.
Oaser är eftersökta av resenärer, men alla är inte vad de verkar.
Det här är sandhavet vid Ubari-
-mitt i hjärtat av Sahara.
Svalorna har färdats 2 500 km sen de lämnade Nigeria.
Deras navigeringsförmåga leder dem mot Europa-
-men nu behöver de hitta lite blått-
-i det här havet av sand.
Och här har vi det:
Umm al-Maa.
Även här väller urtida grundvatten upp till ytan.
Men fåglarna måste vara försiktiga, för solen har spelat dem ett spratt.
Den här oasen är giftig.
Intensiv avdunstning under tusentals år-
- har gjort vattnet saltare än havsvatten.
Som om inte det vore nog har platsen invaderats av flugor.
Men den här hemsökelsen är fåglarnas räddning.
Flugorna är fulla av sötvatten där saltet har filtrerats bort.
Precis som ökenvandrare pressar vätska ur kaktusar-
- får fåglarna allt vatten de behöver från flugornas kroppar.
Fler och fler flyttfåglar ansluter sig.
Gulärlor.
Det här är deras enda mellanlandning.
De får tillräckligt med näring för att kunna lämna Sahara och Afrika.
Utanför oaserna är det otroligt att något kan leva här över huvud taget.
Sanden kan bli varmare än 70 grader.
Det finns inte ett spår av vatten ovan jord.
Och när det händer skriker självaste Sahara.
Miljarder sandkorn bildar ett brummande-
-som hörs flera kilometer bort.
Det här är Saharas mytomspunna sjungande dyner.
Med tiden byggs lavinerna upp.
Om man studerar dynerna tillräckligt länge får man se något enastående.
Ett och ett halvt år passerar förbi på några sekunder.
Med den här tidsskalan är dynerna som ett stormande hav.
En tsunami av sand vars framfart inte går att hejda.
Det är inte svårt att förstå att folk som gått vilse här-
- har fallit offer för Saharas enda endemiska sjukdom... Galenskap.
Kan nåt överleva i den nordafrikanska öknen när solen är som starkast?
Det är snart mitt på dagen.
Den här fjällbärande ödlan är hungrig.
Han sitter och spanar.
Pråliga fjäll reflekterar en del av solens strålar.
Men hettan är ändå nästan olidlig.
Hans byte har inte lämnat sin håla på hela dagen.
Ödlan är det enda djuret som fort- farande är kvar ute på sanddynerna.
Men nu står inte han heller ut längre.
För att klara sig här behövs en rymddräkt.
Och det är på sätt och vis vad de här insekterna har.
Silvermyrornas armerade skal reflekterar ljus.
De klarar temperaturer som skulle döda andra landlevande djur.
Men de klarar sig inte mer än tio minuter i middagssolen.
De har ont om tid.
Myrorna ilar för att hitta föda så fort rovdjuren ger sig av.
De kan inte riskera att gå vilse-
- så de snurrar för att orientera sig med hjälp av solen.
De registrerar varje avvikelse, varje fotsteg-
- för att veta exakt var de är och var boet finns.
Med bara är fyra minuter kvar hittar de en insekt som fått värmeslag.
En måltid.
Men det krävs ett kraftprov för att få hem den.
Bara tre minuter kvar, och de närmar sig sin maxtemperatur: 53 grader.
Men vissa har redan stupat.
En minut kvar och de hinner inte. De måste tänka om.
Silvermyran är den tåligaste av alla öknens invånare.
Trots det kan den bara överleva utom- hus mitt på dagen i några minuter.
Nu tillhör öknen enbart solen.
Solen har bränt bort allt liv i Sahara-
- men öknen som den skapade är en källa till liv på en annan kontinent.
När Sahara bredde ut sig utplånades världens största sjö-
- och kvar blev silverliknande rester av otaliga mikroskopiska alger.
På vintern bär vinden med sig 700 000 ton-
- av det mineralrika stoftet varje dag.
Det blåser härifrån ända till Sydamerika-
- där det, otroligt nog, ger näring åt Amazonas regnskog.
Det är ett bevis på det stora inflyt- ande den mäktiga världsdelen har.
Under sin långa historia har Afrika påverkat hela planeten.
Härifrån spreds landlevande djur till resten av världen-
- och det var här allas våra förfäder levde.
Ripped and synced by DBRETAiL